Da drengen fødtes, -
- blev han som tidligere spartanere, efterset.
Havde han været lille eller svag, sygelig eller misdannet, -
- var han blevet kasseret.
Fra det øjeblik han kunne stå, blev han døbt i kampens hede.
Lært aldrig at trække sig tilbage, og aldrig at overgive sig.
Lært at døden i slagmarken i Spartas tjeneste, -
- er den størst opnåelige sejr i livet.
Da han blev syv år, blev han, som det er vedtaget i Sparta, -
- fjernet fra sin mor, og styrtet i en verden af vold.
Formet af 300 års spartansk krigssamfund, -
- for at kunne skabe de bedste soldater, verden endnu har kendt til.
Agoge, som det kaldes, -
- tvinger drengen til at kæmpe, sulter ham.
Tvinger ham til at stjæle.
Og om nødvendigt, at dræbe.
Med prygl og piskeslag blev drengen straffet.
Lært ikke at vise smerte eller medlidenhed.
Konstant testet. Kastet i vildmarken.
Sluppet fri, for at sætte hans kløgt og vilje op imod naturens rasen.
Det var hans indvielse. Hans øjeblik i vildmarken.
Før han vendte tilbage til sit folk, som spartaner ...
... eller aldrig.
Ulven begynder dens kredsen om drengen.
Kløer af sort stål brænder denne mørke nat.
Rødglødende øjne, juveler fra Helvedes afgrund.
Den store ulv snuser ...
Nyder duften af det kommende måltid.
Det er ikke angst, der griber ham, -
- kun en skærpet fornemmelse af ting.
Den kolde luft i hans lunger.
Vindblæste fyrretræer, der bevæger sig imod den forestående nat.
Hans hænder er rolige.
Hans tilstand ... Perfekt.
Således vender drengen, der døden blev tilbudt, tilbage til sit folk.
Tilbage til hellige Sparta, en konge. Vores konge!
Leonidas!
Over 30 år er forpasset, siden ulven og den kolde vinter.
Som dengang, nærmer et uhyre sig.
Tålmodigt og selvsikkert, fornemmer det det kommende måltid.
Dette uhyre er skabt af mænd og heste, sværd og spyd.
En hær af slaver, langt ud over fantasiens grænser, -
- klar til at fortære lille Grækenland.
Klar til at slukke verdens eneste håb om begrundelse og retfærdighed.
Et uhyre nærmer sig.
Det var Kong Leonidas selv, der fremprovokerede det.
Dansk oversættelse af DeLuxe
Min far lærte mig, at frygt er en konstant faktor.
Ved at acceptere den, -
- styrkes du.
Min dronning, -
- den persiske udsending venter Leonidas.
I sidste ende, er spartanerens sande styrke krigeren ved hans side.
Så vis ham respekt og ære, og det vil blive dig gengældt.
Først kæmper du med hovedet.
Så kæmper du med hjertet.
Hvad er det?
Den persiske budbringer venter Dem.
Glem ikke dagens arbejde.
- Respekt og ære. - Respekt og ære.
Rådsformand Theron, du finder dig selv nyttig for en gangs skyld.
Min konge og dronning, jeg underholdte såmænd blot Deres gæster.
Sikkert.
Før du taler, perser, skal du vide, at i Sparta -
- bliver alle, selv kongens budbringer, holdt ansvarlig, for sine ytrede ord.
Til sagen, hvilken besked bringer du?
Jord og vand.
Red du hele vejen fra Persien for jord og vand?
Vær ikke bly eller stupid, perser. Du har ikke råd til disse i Sparta.
Hvad får denne kvinde til at tro, at hun kan tale blandt mænd.
Fordi kun spartanske kvinder føder sande mænd.
Lad os gå, og køle vores tunger.
Sætter du dine liv højere, end din komplette tilintetgørelse, -
- lyt da godt efter, Leonidas.
Xerxes besejrer og kontrollerer alt, han hviler sine øjne på.
Han styrer en hær så mægtig, at den får jorden til at ryste.
Så enorm at den udtørrer floderne.
Alt hvad Kong Xerxes ønsker, er dette.
Et simpelt tilbud om jord og vand.
Et tegn på Spartas underkastelse overfor Xerxes' vilje.
Underkastelse?
Det bliver et problem.
Rygtet lyder, at Athenerne allerede har fået jer ned med nakken.
Og har de filosofer og drenge-elskere, fundet den form for overskud ...
Vi må være diplomatiske.
Og som altid spartanere ...
... har deres omdømme, at tage i betragtning.
Vælg dine kommende ord med omhu, Leonidas.
De bliver meget vel dine sidste som konge.
Jord og vand.
Galning. Du er en galning.
Jord og vand. Du finder rigeligt af begge dernede.
Ingen mand, perser eller græker ... Ingen mand truer en budbringer.
Bring du blot kroner og hoveder fra dine besejrede konger til min bytrappe.
Du håner min dronning.
Du true mit folk med slaveri og død.
Jeg har skam valgt mine ord omhyggeligt, perser.
Du skulle måske, have gjort det samme.
Dette er blasfemi. Det er vanvid.
Vanvid?
Dette er Sparta!
Velkommen, Leonidas.
Vi har ventet dig.
Eforerne. Præster for de gamle guder.
Indavlet svin, mere dyr end mennesker.
Skabninger som selv Leonidas må bestikke og trygle.
Ingen spartansk konge er gået i krig, uden Eforernes velsignelse.
Perserne anslår deres styrker, til at bestå af en million.
Jeg håber for vores skyld, at de overdriver.
Men der er ingen tvivl om, at vi møder den største hær, nogensinde sammensat.
Før din plan bliver hørt, hvad kan du der tilbyde?
Vi vil bruge vores overlegne kampfærdigheder -
- og det græske landskab, til at slagte dem.
Vi går mod nord til kysten.
- Vi sikrer os ... - Det er august, Leonidas.
Fuldmånen nærmer sig.
Den hellige og gamle højtid.
Sparta fører ikke krig under Carneia.
Sparta vil brænde!
Vores mænd vil dø bevæbnede, -
- og jeres kvinder og børn vil blive taget som slaver, eller endnu værre.
Nu stopper vi det persiske kystangreb, -
- ved at genopbygge den store mur.
Fra nu af leder vi dem igennem bjergpasset, -
- som vi kalder "De Varme Korridore".
I de smalle gange, vil deres store hær være uden betydning.
Bølge efter bølge af persiske angreb vil smadre imod Spartas skjold.
Xerxes' tab vil være så enorme, og hans mænd så demoraliseret, -
- at han vil være tvunget, til at trække sit felttog tilbage.
Vi bliver nødt til at rådføre Oraklet.
Stol på guderne, Leonidas.
Jeg ville foretrække, at du stolede på dine grunde.
Din blasfemi har allerede kostet os rigeligt.
Bland det ikke sammen.
Vi rådfører os med Oraklet.
Syge, gamle mysterier.
Værdigløse rester af tiden -
- før Spartas opstandelse fra mørket.
Rester af en meningsløs tradition.
En tradition som selv ikke Leonidas kan trodse.
Da han må respektere Eforernes ord.
Sådan lyder loven.
Og ingen spartansk person eller borger, -
- mand eller kvinde, slave eller konge, er hævet over loven.
Eforerne vælger kun de smukkeste spartanske piger, -
- til at leve blandt dem, som orakler.
Deres skønhed er deres forbandelse.
De gamle stakler har behov som mænd ...
... og sjæle så mørke som Helvede.
Bed til vinden.
Sparta falder.
Hele Grækenland falder.
Stol ikke på mænd.
Ær guderne.
Ær Carneia.
Kongens fald er hårdt.
Pompøst, indavlet svin.
Værdigløs, syg, rådden.
Korrupt.
I er i sandhed, i den guddommelige konges tjeneste nu.
I vise og hellige mænd.
Ja.
Og når Sparta brænder, vil du bade i guld.
Friske orakler vil blive bragt til dig dagligt, -
- fra hver eneste afkrog af riget.
Dine læber vil færdiggøre, hvad dine fingrer startede.
Har oraklet også fravristet dig dit begær?
Der skal mere til end ordene fra en ung pige, -
- for at fravriste mig mit begær for dig.
Hvorfor er det så fjernt?
Fordi det tyder på, at jeg er ...
... en slave, fanget af luksuriøse gamle mænd.
Oraklets ord kan tænde alt jeg elsker.
Så det er derfor min konge mister søvn, -
- og er tvunget fra den varme seng.
Der er kun en kvindes ord, -
- der skal påvirke min mands humør.
Det er mine.
Hvad skal en konge så gøre, for at redde hans verden, -
- når de selv samme love han har svoret at beskytte, tvinger ham at gøre intet.
Det er ikke et spørgsmål om, hvad en spartansk borger skal gøre, -
- heller ikke ægtemand, eller konge.
Spørg i stedet dig selv, min kære skat:
Hvad bør en fri mand gøre?
- Er det dem alle? - Som du bestilte, 300.
Alle med fødte sønner, til at videreføre deres navn.
Vi er med dig, sir. For Sparta og for frihed, -
- til døden.
Han er din søn.
Han er for ung, til at have følt en kvindes varme.
Jeg har andre, der kan erstatte ham.
Astinos er lige så tapper og klar som en hver anden.
Ikke ældre end vi var, første gang du stod ved min side i kamp.
Du er en god ven.
Men en bedre anfører ... findes ikke.
Min gode konge.
Min gode konge, Oraklet har talt.
Eforerne har talt. Der bliver ingen fremmarch.
Det er loven, min Herre.
Den spartanske hær må ikke gå i krig.
Det gør den heller ikke.
Jeg har ikke udstedt en sådan ordre.
Jeg er her kun, for at gå en tur, og strække mine ben.
Disse 300 mænd er mine personlige livvagter.
- Vore hær bliver i Sparta. - Hvor tager du hen?
Det har jeg ikke tænkt over, men ...
... nu da du spørger. Vil jeg skyde på, at jeg drager nord.
De Varme Korridorer.
Drag ud!
Hvad gør vi?
- Hvad kan vi gøre? - Hvad du kan gøre?
Sparta vil mangle sønner.
Spartaner!
Ja, min frue.
Kom tilbage med dit skjold ... eller på det.
Javel, min frue.
Farvel, min elskede.
Han siger det ikke.
Der er ikke plads til blødsødenhed, ikke i Sparta.
Ikke plads til svaghed.
Kun de hårde og stærke kan kalde dem selv spartanere.
Kun de hårde, kun de stærke.
Vi drager af sted.
For vores lande, for vores familier, og for vores frihed.
Drager vi af sted.
Daxos, hvilken overraskelse.
Denne morgen er fuld af overraskelser, Leonidas.
Vi er blevet narret. Der kan ikke være mere end et par hundrede.
- Dette er en overraskelse. - Stilhed!
Vi har hørt, at Sparta er på krigsstigen.
Vi var ivrige efter, at tilslutte os en hær.
Er det blod I søger, er I velkomne hos os.
Men du bringer kun denne håndfuld soldater med dig mod Xerxes.
Jeg ser, at jeg tog fejl, da jeg antog, at Spartas hær matchede vores egen.
Gør den ikke det?
Dig, der.
- Hvad er din profession? - Jeg er pottemager.
Og dig, arcadianer, hvad er din profession?
- Skulptør, sir. - Skulptør.
- Og dig? - Smed.
Spartanere, hvad er jeres profession?
Ser du, gamle ven?
Jeg medbragte flere soldater, end du gjorde.
Ingen søvn i nat.
Ikke for kongen.
Hvert af hans fyrre år, har været en lige vej -
- til dette reflekterende øjeblik.
Dette ene lysende opgør af skjold og spyd, -
- sværd og ben, og kød og blod.
Hans eneste anger er, at han har så få, at ofre.
Vi bliver forfulgt.
Det har fulgt os siden Sparta.
Min konge, se!
Hvad er hændt her?
Hvor er alle folkene?
Persere.
Jeg vil skyde dem til omkring tyve.
En skygget sti.
Men disse fodspor.
Bagfra.
Barn.
Der er stille nu.
De kom med tågen fra mørket.
De tog os med deres klør og hugtænder.
Hver og en ... undtagen mig.
Landsbyboerne ... de har fundet dem.
Har guderne ingen nåde?
Vi er dødsdømt.
Ti din mund.
Barnet taler for de persiske genfærd.
Kendt fra gamle tider.
De er jægere af folkets sjæle.
De kan ikke dræbes eller besejres.
Ikke dette mørke.
Ikke disse udødelige.
Udødelige?
Lad os sætte deres navn på en prøve.
Mod De Varme Korridorer, begiver vi os.
Mod den smalle korridor begiver vi os.
Hvor Xerxes' antal styrker er uden betydning.
Spartanere, borgerlige soldater, befriet slaver.
Alle tapre grækere.
Brødre, fædre, sønner.
Drager vi.
For ærens og pligtens skyld, for hæderens skyld, drager vi.
Se!
Persere.
Ind i Helvedes mund, drager vi.
Det er vores have, I moderløse hunde.
Som de er omfavnet af Grækenlands kærlige arme.
Kom.
Sandt.
Det ser ud til, at blive regn.
Zeus spidder skyerne med tordenslag.
Og banker de persiske skibe med orkanvind.
Ærefuldt.
Kun en i blandt os holder sin spartaner i reserve.
Kun ham.
Kun vor konge.
Min dronning?
Min dronning, gårdspladsen er ikke noget passende sted for en gift kvinde.
Sladder og etikette er den mindste af mine bekymringer nu, rådsmand.
Diskretion er en nødvendighed.
Hvordan skal jeg, kunne være troværdig bag murene til mit eget hjem?
Selv her har Theron øjne og øre, der fylder Sparta med tvivl og frygt.
Du taler, som havde hele Sparta vendt sig i mod dig.
Jeg ville ønske, det bare var i mod mig.
Mange i vores råd ville stemme for, at give alt, hvad vi har, -
- og følge Leonidas.
Men du må vise dem gunst.
Og du kan arrangere, at jeg taler for rådet?
Er det grund de mangler, skal jeg give dem besked.
Besked om hvad, min dronning?
At frihed ikke er frihed.
At det har den højeste pris til følge.
Blodets pris.
Jeg skal gøre mit bedste, for at samle vores råd, -
- og dets kamre vil blive fyldt af din stemme.
- Jeg står dig i gæld. - Nej.
Leonidas er min konge, såvel som din.
Jeg så de skibe smadre mod klipperne.
Hvordan kan det være?
Vi så kun en brøkdel af det monster, der består i Xerxes' hær.
Der kan ikke sejres her.
Hvorfor smiler du?
Arcadianer, jeg har kæmpet utallige gange, -
- men har endnu ikke mødt en modstander, der kunne tilbyde mig, -
- hvad vi spartanere kalder en smuk død.
Jeg kan bare håbe, -
- at der med hele verdens krigere samlet i mod os, -
- findes en dernede, der kan leve op til det.
Frem!
Fortsæt, I hunde.
Frem!
Fremad, sagde jeg.
Stop her!
Hvem er øverstbefalende her?
Jeg er udsending for hele verdens hersker.
Guden af guder.
Kongen af konger.
Og med den autoritet forlanger jeg, at en af jer viser mig jeres befalende.
Hør ... tror du, at det usle dusin du bringer med dig, skræmmer os?
Disse bakker myldrer med vores spejdere.
Og tror du, at din ynkelige mur -
- vil gøre andet, end at falde sammen, som en bunke tørre blade i regnen.
Vores forfædre byggede denne mur, -
- ved hjælp af gamle sten, fra selve Grækenlands barm.
Og med lidt spartansk hjælp, leverede jeres spejdere mørtlen.
Du skal betale for dit barbari.
Min arm!
Det er ikke din længere.
Gå nu. Løb hjem og beret for Xerxes, at han er oppe i mod frie mænd her.
Ikke slaver. Gør det hurtigt ...
Før vi beslutter, at bygge vores mur bare en smule større.
Nej, ikke slaver.
Jeres kvinder bliver slaver.
Jeres sønner, jeres døtre, jeres gamle bliver slaver, men ikke jer.
Til formiddag vil I være døde.
Tusind nationer af det persiske rige, vil falde over jer.
Vores pile vil skygge for solen.
Og vi vil kæmpe i skyggen.
Muren er solid.
Den vil lede perserne ind i De Varme Korridorer.
Anfører, har mændene fundet nogen bagvej til os gennem bakkerne?
Nej, sir.
Der findes en sådan vej, gode konge.
Lige over den vestlige højderyg
Det er en gammel kvægsti.
Perserne kan bruge den, til at udspille os.
Ingen kommer nærmere.
Monster!
Vise konge, jeg beder med største ydmyghed om en audiens.
Jeg skal spidde dig, som du står.
Jeg har ikke givet en sådan ordre.
Tilgiv anføreren. Han er en god soldat.
Men en smule primitiv i sin væremåde.
Der er intet at tilgive, nådige konge.
Jeg ved, hvordan jeg ser ud.
Du bærer en spartaners røde farve.
Jeg er Ephialtes, født af Sparta.
Min moders kærlighed, fik mine forældre, til at flygte fra Sparta.
Og jeg blev kasseret.
Men dit skjold?
Og rustning?
Min fars, sir.
Jeg beder dig, modige konge.
At lade mig ære min faders navn, -
- ved at tjene dig i kamp.
Min far lærte mig, ikke at føle frygt.
At gøre spyd, skjold og sværd til så stor en del af mig -
- som mit bankende hjerte.
Jeg vil tjene min faders rustning, nådige konge.
Ved at tjene Dem i kampen.
Det er en stor tillid.
Jeg vil dræbe mange persere.
- Hæv dit skjold. - Sir.
Hæv dit skjold, så højt som du kan.
Din far skulle have fortalt dig, hvordan vores geled virker.
Vi kæmper som en enkelt og uigennemtrængelig enhed.
Det er kilden til vores styrke.
Hver spartaner beskytter manden til venstre -
- fra lår til hals med hans skjold.
Et enkelt svagt led, og kæden knækker.
Fra lår til hals, Ephialtes.
Jeg beklager, min ven.
Men vi er ikke alle bestemt, til at være soldater.
Men jeg ...
Hvis du vil være behjælpelig ved en spartansk sejr ...
- Ja? - Så ryd slagmarken for lig.
Hjælp de sårede, bring dem vand.
Hvorfor?
Men til selve kampen, kan jeg ikke bruge dig.
Moder, fader, I tog fejl!
Du tog fejl, Leonidas.
Du tog fejl.
Send Phocianerne til kvægstien.
Bed så til guderne, at ingen fortæller perserne om det.
Jordskælv.
Nej, anfører.
Kampformationer.
Det er her, vi holder dem.
Det er her, vi kæmper.
Det er her, de dør!
På disse skjolde, drenge!
Husk denne dag, mænd ...
... for den vil være jeres i evig tid.
Spartanere, læg jeres våben!
Persere! ...
Kom og tag dem!
Hold inde!
Giv dem intet.
Men tag alt fra dem!
Vær klar.
Er det, det bedste du kan præstere?
Skub!
Nu!
Skub!
Ingen fanger!
Ingen nåde!
De ser tørstende ud.
Så lad os give dem noget at drikke.
Til skrænterne.
Holdt!
En fandens god start.
Halen i vejret!
Persiske kujoner.
Hvad fanden griner du af?
Vi måtte sige det.
- Hvad? - Vi kæmper i skyggen.
Genoptag.
I dag, vil ingen spartaner dø.
Rolig, søn.
Vi gør, hvad vi er trænede til.
Hvad vi er opdraget til. Hvad vi er født til.
Ingen fanger, ingen nåde.
En god start.
Jeg frygtede, at du ikke kom.
- Jeg beklager, min søn ... - Gør, hvad børn er bedst til.
Undskyld ikke.
Din søn påbegynder Agoge næste år.
Det er altid en svær tid, for en spartansk moder.
Ja, det bliver svært, men også nødvendigt.
Du vil tale for rådet om to dage.
Min mand har ikke to dage.
Betragt de to dage som en gave.
Det er ingen hemmelighed ...
Theron ønsker, hvad du behersker. Det er hans stemme, du må tie.
Allier dig med ham, og du vil opnå din sejr.
Tak.
Du er lige så vis, som du er rar.
Nå, der var din mor.
Du bør holde bedre øje med ham, hvis han en dag skal være konge.
Det ville være uheldigt, hvis noget skulle hænde ham.
Eller hans smukke moder.
Vores græske kammerater hungrer efter at slag mod Perserne, sir.
Godt. Jeg har noget, som jeg tror, de kan klare.
Sig til Daxos, at jeg vil have ham, -
- og tyve af hans bedste, ivrige og alvorligste -
- klar til det næste job.
Kong Leonidas!
- Stelios, træk vejret, dreng. - Javel, min Herre.
Perserne nærmer sig.
Et mindre kontingent. For lille til et angreb.
Anfører, jeg lader dig overtage.
- Men, sir ... - Slap af, gamle ven.
Angriber de mig, går hele Sparta i krig.
Bed til, at de er så dumme.
Bed til ... at vi er så heldige.
Endvidere ...
... er der ingen, der siger, at vi ikke kan optræde i civil.
Er der?
Nej, sir.
Lad mig gætte.
Du må være ... Xerxes.
Kom, Leonidas.
Lad os være fornuftige.
Det ville være et beklageligt spild.
Det ville være det rene galskab -
- hvor du, modige konge, og dine tapre tropper ville dø.
Alene på grund af en simpel misforståelse.
Der er meget, vores kulturer kunne dele.
Har du slet ikke bemærket, at vi har delt vores kulturer hele morgenen?
Du er af en fascinerende stamme.
Selv nu er du udfordrende, til trods for at du står overfor din udslettelse -
- i en guds nærvær. Det er ikke klogt, at stå mig i mod, Leonidas.
Forestil dig, hvilken forfærdelig skæbne, der må vente mine fjender, -
- når jeg med glæde dræber hver og en af mine egne mænd, for sejr.
Og jeg vil dø, for hver og en af mine.
I grækere er stolte af jeres logik, -
- jeg foreslår, at I bruger den.
Betragt det smukke landskab, du så energisk forsvarer.
Forestil dig, at det bliver til aske, ved min befaling.
Overvej skæbnen for jeres kvinder.
Du kender tydeligvis ikke til vores kvinder.
Jeg kunne lige så godt, have sendt dem herop, -
- taget i betragtning af, hvad jeg ser.
Du har mange slaver, Xerxes ...
... men få krigere.
Det vil ikke vare længe, før de frygter mine spyd ...
... mere end dine piske.
Det er ikke piskeslaget, de frygter.
Det er min guddommelige kræft. Men jeg er en generøs gud.
Jeg kan gøre dig rig udover alle grænser.
Jeg vil gøre dig til krigsherre af hele Grækenland.
Du vil føre min kampstandard til Europas hjerte.
Dine athenske rivaler vil kaste sig for dine fødder.
Hvis du vil kaste dig for mine.
Du er generøs ...
... som du er guddommelig.
Kongen af konger. Et sådan tilbud kun en galning ville nedslå.
Men ...
... idéen ved at underkaste sig ... Ser du ...
Slagtningen alle dine mænd, har givet mig en slem krampe i benene.
Så at kaste mig for dig, vil være svært.
Der vil ikke være nogen hæder i dit offer.
Jeg vil slette selv mindet om Sparta fra historiebøgerne.
Hver eneste bid af græsk pergament vil blive brændt.
Hver eneste græske historiker og skriftklog -
- vil få deres øjne prikket ud, og deres tunger fjernet fra deres mund.
Mens at ære Spartas navn eller Leonidas, vil blive straffet med døden.
Verden vil aldrig vide, at du har eksisteret.
Verden vil vide, at frie mænd gik i mod tyrannen.
At få gik i mod mange.
Og før denne kamp er ovre, at selv en guddommelig konge kan bløde.
Du kæmpede godt i dag.
For en kvinde.
Således gjorde du.
Du er måske blevet såret, jeg synes ikke, du kunne følge med mig.
Måske var jeg så langt foran, at du ikke kunne se mig.
Eller også var du ved, at tilbyde din ryg til Thespianerne.
Jalousi ...
... er ikke min ven.
Hurtigere, mænd!
Stabel de persere højt.
For tager jeg ikke meget fejl ...
... har vi os en vild nat i vente.
De har tjent de persiske kongers mørke vilje i 500 år.
Øjne så mørke som natten.
Tænder spidse som hugtænder.
Sjæleløse.
Den personlige livvagt for selveste Kong Xerxes.
Den persiske krigselite.
Den mest dødbringende kampstyrke i hele Asien.
De udødelige.
Den guddommelige konge havde afsløret et skæbnesvangert brist.
Hubris.
Nem at spotte. Nem at narre.
Før sår og træthed kræver deres pris, -
- kaster den vrede konge, det bedste han har på os.
Xerxes er bidt på krogen.
Spartanere, skub!
Udødelige.
De sætter deres navn på en prøve.
Fader!
Min konge!
Arcadianere, nu!
Gå!
Lad os vise spartanerne, hvad vi er i stand til.
Gå!
De råber og sværger, stikker vildt om sig -
- mere slagsbrødre end krigere.
De skaber et vidunderligt rod i tingene.
Modige amatører. De tager deres tørn.
Udødelige.
De fejlede i vor konges test.
Og en mand, der ser ham selv som en gud ...
... føler et menneskeligt sus kravle op ad rygraden.
For vores konge!
Og vores ærefulde døde!
Hvem tør Xerxes sende nu?
Der er intet, der kan stoppe os nu.
Selv kongen, tillader sig selv at håbe på mere end hæder.
Et så vredt håb. Men der er det.
I mod Asiens uendelige horde, i mod alle odds -
- gør vi det, vi tager De Varme Korridorer.
Vi kan vinde.
Daggry.
Piskesmæld.
Barbarisk hylen.
De bageste skriger: "Fremad!".
De forreste skriger: "Tilbage!".
Vores øjne er vidner til et grotesk skue, -
- kaldt frem fra den mørkeste afkrog af Xerxes' rige.
Da musklerne gav fortabt, tyede de til deres magi.
Et hundrede nationer kastet over os.
Styrker fra hele Asien.
Ledt ind i de smalle gange.
Deres antal har ingen betydning.
De falder i hundredvis.
Vi sender de radbrækket kroppe og de skrøbelige hjerter -
- tilbage til Xerxes' fod.
Kong Xerxes er utilfreds med sine generaler.
Han disciplinerer dem.
Xerxes sender sine monstre fra det halve af verden væk.
De er ubehændige uhyre.
Og bunken af døde persere er glat.
- Er du her stadig? - Nogen skal jo holde øje med dig.
Nå men, nu er jeg optaget!
Omgrupper!
Astinos, min søn!
Astinos!
Nej!
Dagen fortsætter.
Vi mister få ...
... men hver af de faldne er en ven eller af eget blod.
Og efter at have set sin egen unge søns hovedløse krop, -
- skifter anføreren rang.
Han bliver vild, blodsberuset.
Anførerens skrig af smerte over tabet af sin søn, -
- er mere skræmmende for fjenden end de dybeste krigstrommer.
Der skal tre mænd, til at holde ham tilbage, -
- og føre ham tilbage til vore egne.
Dagen er vores.
Ingen sange er sunget.
Guderne var ondsindet, at skabe dig sådan, min ven, Ephialtes.
Også spartanerne ... var ondsindet, at afvise dig.
Men jeg er flink.
Alt hvad du nogensinde har ønsket.
Al den lykke du kan forestille dig.
Hver en glæde som dine grækere og falske guder har benægtet dig.
Vil jeg give dig.
For jeg er flink.
Tag mig som din konge og som din gud.
Ja!
Led mine soldater til den skjulte sti, -
- der udmunder bag de forbandede spartanere, -
- og din glæde vil ingen ende tage.
Ja, jeg vil have det hele.
Rigdom, kvinder ...
Og én ting mere.
Jeg vil have en uniform.
Aftale.
Du vil opdage, at jeg er flink.
I modsætning til den onde Leonidas, der kræver, at du står.
Ønsker jeg kun, er du falder på knæ.
Smuk nat.
Ja, men jeg bragte dig ikke her, for at sludre, Theron.
Det tror jeg gerne.
Du har aldrig ytret dig for mig.
Kan jeg tilbyde dig noget? Noget at drikke måske?
Er det gift?
Jeg er ked af, at skuffe dig, det er bare vand.
Jeg har ladet mig fortælle, at du skal tale for rådet?
Ja.
Jeg skal bruge din hjælp, -
- til at vinde stemmer, for at sende hæren nord til vores konge.
Ja.
Jeg kan forestille mig, at vi to står sammen.
Mig som politikker, og Dem som kriger. Vores stemmer forenes.
Men hvorfor skulle jeg gøre det?
Det beviser, at du bekymrer dig om en konge, -
- der lige nu kæmper for det vand, som vi drikker.
Sandt.
Men det her er politik, ikke krig.
- Leonidas er idealist. - Jeg kender din type alt for godt.
Du sender mænd til slagtning til din egen fordel.
Din mand, vores konge, har bragt 300 af vores bedste til slagtning.
Han har brudt vores love, og rejst uden rådets samtykke.
- Jeg er blot realist. - Du er opportunist.
Du er lige så tosset som Leonidas, -
- hvis ikke du tror, at mænd har en pris i denne verden.
Alle mænd er ikke skabt ens. Det er det spartanske kodeks, min lille dronning.
Jeg beundrer din lidenskab.
Men tro ikke at du, som kvinde, selv som dronning -
- kan brase ind i rådets kammer, og overtrumfe en mands intellekt.
Jeg ejer det kammer.
Som var det bygget med disse hænder.
Jeg kunne klemme livet ud af dig på stedet.
Du vil tale for rådet, men dine ord vil falde for døve øre.
Leonidas vil ikke modtage forstærkning, -
- og vender han tilbage uden min hjælp, bliver han smidt i fængsel eller værre.
- Elsker du dit Sparta? - Ja.
- Og din konge? - Bestemt.
Din mand kæmper for sit land -
- og sin kærlighed.
Hvad har du at tilbyde? ...
Til gengæld for, at jeg sender vores hær nord på?
Hvad kan en realist ønske af sin dronning?
Det tror jeg, godt du ved.
Der her er ikke hurtigt overstået.
Du vil ikke nyde det.
Jeg er ikke din konge.
Dilios!
Jeg går ikke ud fra, at den skramme har gjort dig ukampdygtig?
Næppe, min Herre. Det er blot et øje.
Jeg er gudskelov skabt med et ekstra.
Og anføreren?
Forbander guderne og sørger alene.
Leonidas!
Det er ikke ovre endnu. Ikke ovre, siger jeg dig.
- Ødelagt ... - Daxos, fald ned!
En forræder har ledt Xerxes' udødelige -
- til den skjulte kvægsti bag os.
De phocianere du placerede der, blev drevet bort uden kamp.
Krigen er slut, Leonidas!
Krigen er slut, når jeg siger, den er det.
Til morgen vil de udødelige have omringet os.
De Varme Korridorer falder.
Spartanere!
Forbered jer på hæder!
Hæder?
Er du blevet sindssyg?
Hæder er ikke en mulighed nu.
Kun tilbagetrækning eller overgivelse eller døden.
Det er et let valg for os, arcadianer.
Spartanere trækker sig aldrig tilbage Spartanere overgiver sig aldrig.
Gå ud, og spred ordet.
Lad alle udsendte grækere, kende sandheden omkring dette.
Lad hver af dem, finde sin sjæl.
Og mens du er ved det ...
... så find din egen.
Mine mænd vil tage bort med mig.
Lykke til, Leonidas.
Børn! Børn!
Kom nærmere.
Intet tilbagetog. Ingen overgivelse.
Det er spartansk lov.
Og ved spartansk lov vil vi stå og slås ...
... og dø.
En ny æra er begyndt.
En æra af frihed.
Og alle vil vide, at 300 spartanere -
- ofrede sidste åndedræt, for at forsvare den.
Min ven.
Jeg har levet hele mit liv uden anger, indtil nu.
Det er ikke fordi min søn, ofrede sit liv for sit land.
Det handler om, at jeg aldrig fik fortalt ham, hvor højt jeg elskede ham.
At han ærefuldt stod ved min side.
At han var alt godt i mig.
Mit hjerte er knust over dit tab.
Hjerte?
Jeg har fyldt mit hjerte med had.
Fint.
Dilios!
Lad os gå en tur.
Javel, min Herre.
Men sir, jeg er klar. Jeg er klar til kamp.
Det er du i sandhed, en af de bedste.
Men du besidder et andet talent, til forskel fra en hver anden spartaner.
Du skal overbringe min endelige befaling til rådet -
- med styrke og kraft.
Fortæl dem min historie.
Sørg for, at hver eneste græker vil vide, hvad der hændte her.
Du får noget af en historie, at berette.
En historie om sejr.
Sejr.
Javel, min Herre.
Sir, nogen besked ...
... til dronningen?
Ikke nogen der behøves nævnt.
Hundredvis tager af sted.
En håndfuld bliver tilbage.
Kun én ser sig tilbage.
Spartanere!
Gør jeres morgenmad klar, og spis med sjælen.
For i aften spiser vi i Helvede!
Jeg overlader nu gulvet til Leonidas hustru, dronningen af Sparta.
Rådmænd.
Jeg står foran jer ikke blot som jeres dronning.
Jeg kommer til jer som moder.
Jeg kommer til jer som hustru.
Jeg kommer til jer som spartansk kvinde.
Jeg kommer til jer med stor ydmyghed.
Jeg er ikke her, for at repræsentere Leonidas.
Hans handlinger taler højere, end mine ord nogensinde vil kunne.
Jeg er her, i kraft af alle de stemmer, som ikke høres.
Mødre, døtre, fædre og sønner.
Tre hundrede familier der lider tab for vores rettigheder, -
- og for de principper som dette rum er bygget efter.
Vi er i krig, De Herrer.
Vi må sende hele den spartanske hær, til vores konges hjælp, -
- ikke alene for beskyttelse af os selv, men af vores børn.
Send hæren for beskyttelse af frihed.
Send den for retfærdighed.
Send den for lov og orden.
Send den af begrundelse.
Men vigtigst af alt, send vores hær for håb.
Håb om at vores konge og hans mænd ikke er gået tabt i historiebøgerne.
At deres mod binder os sammen.
Er vi er gjort stærkere af deres handlinger.
Og at jeres valg i dag, reflekterer deres heltemod.
Tre hundrede.
Rørende.
Velformuleret, lidenskabeligt.
Men det ændrer ikke ved, at din mand har sendt os i krig.
Du tager fejl.
Xerxes fremkaldte det, -
- og før det, hans fader Darius ved Marathon.
Perserne stopper ikke, før det eneste læ vi kan finde -
- er murbrokker og kaos.
Dette kammer behøver ingen historielektioner, min dronning.
Hvad er det så for en lektion, du vil efterlade dig?
Skal jeg begynde, at opstille dem alle?
Ære, pligt, hæder.
Taler du om ære?
Pligt? Hæder?
Men hvad med hor?
- Hvor vover du? - Hvor vover jeg?
Se hende, nøje.
Hun er den sande svindler.
Løb ikke om hjørner med medlemmerne af dette hellige kammer, min dronning.
For bare få timer siden, kastede du dig for mig.
Havde jeg været svagere, ville jeg stadig dufte af hende.
- Dette er en skændsel. - Ser man det, hykleren taler.
Modtog du ikke en lignende betaling?
Hvilket du tog i mod, i bytte for at hun fik en audiens hos disse vise mænd.
- Det er en løgn. - Er det?
Blev han ikke, ved din invitation, bedt om at møde op i sovekammeret?
Ved samme seng hvor du forsøgte at overtale mig -
- så ondsindigt.
Du ser chokeret ud.
Kødets bestikkelse, De Herrer, -
- mens hendes ægtemand fremmer anarki og krig.
Ord undslipper selv de mest listige tunger.
Min lille horedronning.
Hvilken dronningenær opførsel.
Fjern hende fra dette kammer, før hun inficerer os yderligere -
- med sit uglorværdige og beskidte jeg.
Dette er ikke hurtigt overstået.
Du vil ikke synes om dette.
Jeg er ikke din dronning.
Forræder.
Forræder, forræder, forræder.
Leonidas. Mine komplimenter.
Og lykønskninger.
Du har i sandhed vendt katastrofe til sejr.
Trods din ulidelige arrogance -
- er den guddommelige konge kommet, for at beundre spartansk mod -
- og kampfærdigheder.
Du vil være en mægtig forbundsfælle.
Træk dig tilbage, Leonidas.
Brug din grund. Tænk på dine mænd.
Jeg beder dig.
Lyt til din landsmand.
Han kan bevidne den enorme gavmildhed.
Trods dine gentagne fornærmelse.
Trods din væmmelige blasfemi -
- er værternes herre, redde til at tilgive dig.
Og endda belønne din tjeneste.
Du kæmper for dine lande. Behold dem.
Du kæmper for Sparta.
Hun vil være rigere og mere magtfuld end nogensinde før.
Du kæmper for din trone.
Du vil blive erklæret krigsherre af hele Grækenland.
Kun ansvarlig overfor den eneste sande meste af verden.
Leonidas. Din sejr vil være fuldendt.
Hvis du blot tager dine arme ned, og knæler for den hellige Xerxes.
Mere end 30 år er forpasset siden ulven og den kolde vinter.
Og stadig, som dengang, er det ikke frygten der griber ham.
Kun rastløshed.
En skærpet fornemmelse for ting.
Havets brise der koldt kysser sveden på hans bryst og nakke.
Måger der skriger.
Beklager sig, selv om de mæsker sig med tusinde af flydende døde.
Den rolige vejrtrækning af de tre hundrede ved hans ryg.
Klar til at dø for ham, uden et sekunds tvivl.
Hver og en af dem, klar til at dø.
Hans hjelm er kvælende.
Hans skjold er tungt.
Dit spyd.
Dig, der.
Ephialtes.
Vil du leve i al evighed?
Leonidas, dit spyd.
Stelios!
Slagt dem!
Hans hjelm var kvælende. Den indskrænkede hans syn.
Og han måtte se langt.
Hans skjold var tungt. Det sendte ham ud af balance.
Og hans mål er langt borte.
De gamle mener, at vi spartanere er nedstammet fra selveste Herkules.
Dristige Leonidas er bevis på vores blodsbånd.
Hans brøl er langt og højt.
Min konge.
Det er en ære, at dø ved din side.
Det er en ære, at have levet ved din.
Min dronning.
Min hustru.
Min elskede.
Husk os.
Så simpel en ordre som en konge kan udstede
Husk, hvorfor vi døde.
For han ønsker hverken hyldest eller sang.
Ingen statuer, ingen digte om krig og tapperhed.
Hans ønske var simpelt.
"Husk os".
Sagde han til mig.
Det var hans håb.
Kommer nogen fri sjæl på tværs af det håb -
- i de mange forestående årtier, -
- skal alle vores stemmer hviske til dig fra den tidløse afgrund.
Gå ud og fortæl de spartanske efterkommere, -
- at her, ved spartansk lov, ligger vi.
Således døde min konge ...
Og mine brødre døde.
For bare et år siden.
Jeg funderede længe over min konges kryptiske snak om sejr, -
- og tiden har bevist hans visdom.
For fra det frie Grækenland, til det frie Grækenland -
- gik snakken om, at dristige Leonidas og hans tre hundrede -
- så langt fra deres hjem, -
- ofrede deres liv, ikke alene for Sparta, -
- men for hele Grækenland og det løfte, som dette land holder.
Og nu, her på denne forrevne stump jord, kaldet Plathea, -
- står Xerxes' flok for sin tilintetgørelse.
Netop der, samledes barbarerne.
Ren og skær rædsel griber stramt om deres hjerter med iskolde fingre -
- velvidende om den nådesløse skræk, de har måtte lide -
- ved de tre hundredes sværd og spyd.
Dog kigger de nu udover sletten.
- på ti tusinde spartanere, der leder tredive tusinde frie grækere.
Fjenden overstiger os med sølle tre i mod en.
Gode chancer for en hver græker.
I dag befrier vi en verden fra mysticisme og tyranni, -
- og bebuder en fremtid, lysere, end noget vi kan forestille os.
Vær taknemmelige, mænd!
For Leonidas og hans modige tre hundrede.
For sejr!
Oversat af Deluxe Sammensat af cruncH